![]() | |
Tipus | infecció pel virus d'Epstein-Barr, infecció per citomegalovirus, infecció vírica i malaltia ![]() |
---|---|
Especialitat | infectologia ![]() |
Clínica-tractament | |
Símptomes | febre, limfadenopatia, hepatomegàlia, esplenomegàlia, amigdalitis, leucocitosi, limfocitosi, exantema i inflor dels ganglis limfàtics ![]() |
Exàmens | exploració física, hemograma, anàlisi de sang, reacció en cadena de la polimerasa i ELISA ![]() |
Tractament | gàrgara, antimicrobià, corticoesteroide i antihistamínic ![]() |
Patogènesi | |
Transmissió patògena | transmissió aèria, transmissió per hemocontacte de patogen i transmissió placental ![]() |
Causat per | Virus d'Epstein-Barr i Human betaherpesvirus 5 ![]() |
Classificació | |
CIM-11 | 1D81 ![]() |
CIM-10 | B27.027.0 ![]() |
CIM-9 | 075075 ![]() |
CIAP | A75 ![]() |
Recursos externs | |
Enciclopèdia Catalana | 0234211 ![]() |
DiseasesDB | 4387 ![]() |
MedlinePlus | 000591 ![]() |
eMedicine | 784513, 222040 i 963894 ![]() |
Patient UK | infectious-mononucleosis ![]() |
MeSH | D007244 ![]() |
UMLS CUI | C0021345 ![]() |
DOID | DOID:8568 ![]() |
La mononucleosi infecciosa, també coneguda com a febre glandular, és una infecció causada generalment pel virus d'Epstein-Barr (VEB).[1][2] La majoria de les persones s'infecten pel virus quan són nens, quan la malaltia produeix pocs o cap símptoma.[1] En adults joves, la malaltia sovint provoca febre, mal de coll, ganglis limfàtics engrandits al coll i fatiga.[1] La majoria de les persones es recuperen en dues o quatre setmanes; tanmateix, la sensació de cansament pot durar mesos.[1] El fetge o la melsa també es poden inflar,[2] excepcionalment es pot produir una ruptura esplènica.[3]
Tot i que sol ser causada pel virus d'Epstein-Barr, també conegut com a herpesvirus humà 4, que és un membre de la família de l'herpesvirus,[2] alguns altres virus també poden causar la malaltia.[2] Es transmet principalment a través de la saliva, però rarament es pot transmetre a través del semen o la sang.[1] La propagació es pot produir per objectes com ara gots o raspalls de dents o per tos o esternuts.[1][4] Aquells que estan infectats poden propagar la malaltia setmanes abans que es desenvolupin els símptomes.[1] La mononucleosi es diagnostica principalment en funció dels símptomes i es pot confirmar amb anàlisis de sang per a anticossos[2] Una altra troballa típica és l'augment de limfòcits sanguinis dels quals més d'un 10% són atípics.[2][5] La prova del Paul-Bunnell (o la millorada) no es recomana per a ús habitual a causa de la poca precisió.[6]
No hi ha una vacuna pel VEB, tot i que existeixen resultats prometedors de la investigació de vacunes.[7] La infecció es pot prevenir si no es comparteix objectes personals ni saliva amb la persona infectada.[1] La mononucleosi generalment millora sense cap tractament específic.[1] Els símptomes es poden reduir bevent força líquids, descansant prou i prenent medicaments per al dolor com ara paracetamol i ibuprofèn.[1][8]
La mononucleosi afecta amb més freqüència les persones d'entre 15 i 24 anys al món desenvolupat.[5] Al món en desenvolupament, les persones s'infecten més sovint a la primera infància quan hi ha menys símptomes.[9] Entre els 16 i 20 anys és la causa d'un 8% dels mals de coll.[5] Al voltant de 45 de cada 100.000 persones desenvolupen la mononucleosi infecciosa cada any als Estats Units.[10] Gairebé el 95% de les persones adultes ja han tingut una infecció pel VEB.[10] La malaltia es presenta de manera igual en totes les èpoques de l'any.[5] La mononucleosi es va descriure per primera vegada a la dècada de 1920 i es coneix col·loquialment com la "malaltia del petó".[11]
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search